Mr. Nobody Neviena kungs.
Gluži kā lielākā daļa dzīvo radību
balodis ātri vien saprot, ka piespiežot pogu viņš saņems atalgojumu.
Taču, kad taimeris sāk pasniegt atalgojumu automātiski ik pēc 20 sekundēm,
balodis sāk domāt:
Ko es tādu izdarīju, ka esmu to pelnījis?
Ja balodis tajā brīdī plivināja spārnus,
tas to turpināja darīt, jo ir pārliecināts,
ka tieši šādai viņa rīcībai ir ietekme.
Mēs to saucam par „Baložu māņticību”.
Misters Neviens
Ko es tādu izdarīju, ka esmu to pelnījis?
Kā Jums sokas kopš pēdējā apmeklējuma?
– Vai es Jūs pazīstu? – Mēs tiekamies ik nedēļu.
Esmu Doktors Feldheims.
– Un kas esat Jūs? – Neviens.
Nemo Neviens.
Tas ir dīvains vārds. Jūs tā nedomājat?
Dažreiz cilvēki mani sauc par Misteru Neseno.
Par ko?
N-E-S-E-N-O
NE Sūda Es NeatcerOs.
Kāds bija pirmais jautājums, ko Jums uzdevu?
– Nezinu. – Vai varat pateikt, cik Jums gadi?
Man ir 34.
Es piedzimu 1975. gadā.
Vai Jūs varētu aplūkot savas rokas?
Jums tas nav jādara, ja to nevēlaties.
Jūsu priekšā atrodas spogulis.
Nē, es...
Kurš gads tagad ir?
2009.
Man ir 34 gadi.
Es piedzimu 1975. gada 9. februārī.
Tad pieņemu, ka šodien ir Jūsu dzimšanas diena.
„Pēdējam mirstīgajam paliek 118 gadi”
Man ir 34 gadi!
Man ir jāpamostas!
Nevajag, Nemo. Man no saules sāp acis.
Sveiks, draudziņ.
Labs rīts maniem mazajiem eņģelīšiem.
– Laiks doties uz skolu. – Hmm.
Celieties.
Elisa, es vedīšu bērnus uz skolu.
– Klusāk, Paul. – Es neesmu Pauls.
Paul?
Tēt ...
Tēti ...
Paul, nemodini tēvu.
Elisa.
Tā esmu es – Džīna.
– Es esmu miris? – Ej paspēlēties, Paul.
– Kas ir Elisa? – Es nepazīstu nevienu Elisu.
Tu esi noguris, Nemo. Tev jāatpūšas.
Es ieslēgšu televizoru.
Es eju iekšā ...
– Man no saules sāp acis. – Ko?
Man no saules sāp acis.
Nemo, tavi draugi ir šeit.
Sveiks, Nemo.
Kā šodien jūties?
Vai zini, kas es esmu?
Mēs visi par tevi esam noraizējušies, Nemo.
Ikviens grib drīz atgriezties darba vietā.
Neviena kundze.
Šeit Džuliāns Maršells
dzīvajā ēterā no Ņujorkas slimnīcas,
kur mēs varēsim redzēt seriāla „Pēdējais mirstīgais” pēdējo sēriju.
Misters Neviens ir 117 gadus vecs un ir novecojis dabiskā procesā.
Turklāt viņam nav viena no šīm apbrīnojamām cūkām, kuras savietojamas ar cilmes šūnām.
Kanālā WWB, dzīvajā ēterā.
Misters Neviens būs pēdējais cilvēks uz Zemes, kas mirst no vecuma.
– Misters Neviens... – pēdējais mirstīgais.
pēdējais mirstīgais.
Dakter,
mēs joprojām neesam noskaidrojuši šī cilvēka identitāti.
Nezinām neko par viņa pagātni.
Mēs nezinām, kas ir šis Misters Neviens.
To nezin arī viņš pats.
Mūsu pacienta atmiņa ir sajaukta,
bet tas ir tikai normāli, ka šādā slimības stadijā
atgriežas līdz pēdējam sīkumam pavisam vecas atmiņas.
Pamēģināsim, ko jaunu.
Man padomā ir kāda veca metode.
Taču nevaru Jums neko solīt.
Varbūt uzausīs kādas ainas no pagātnes,
bet varbūt nenotiks nekas.
Vai esat gatavs mēģināt?
Jūs esat pavisam mierīgs...
Jūs dzirdat tikai manu balsi.
Jūsu plakstiņi kļūst smagi.
Jūsu rokas un kājas kļūst smagas.
Es skaitīšu līdz trīs...
Kad teikšu trīs...
Jūs būsiet aizmidzis.
Viens.
Divi.
Atcerieties dienu, kad Jūs šeit ieradāties.
Trīs.
Jūs guļat.
Guļat...
Atcerieties laiku vel pirms bērnības.
Kad es teikšu trīs...
Viens...
Divi...
Trīs...
Atcerieties!
Es atceros notikumus sen, sen atpakaļ,
ilgu laiku vel pirms manas dzimšanas.
Es biju debesīs ar vel nedzimušajiem.
Kad mēs vel neesam dzimuši, mēs zinām visu,
kas ar mums notiks.
Kad pienāk tava kārta,
aizmirstības enģeļi pieliek pirkstu pie tavas mutes.
Shh.
Viņi atstāj zīmi augšlūpā.
Tas nozīmē, ka tu neko neatcerēsies.
Bet eņģeļi aizmirsa par mani.
Pēc tam tev ir jāatrod savi vecāki.
Izvēlēties ir ļoti grūti.
Viss, ko es prasu ir blondi mati un zilas acis.
Andrew!
Būtu jauki, ja mazajam būtu kompānija.
Paliec uz vietas!
Ir tikai dabiski, ka sasniedzot noteiktu vecumu tu sāc domāt par bērniem.
Nu, vismaz sievietēm.
– Bērni ir dzīves jēga... – Es vel neesmu beidzis, mīļā.
Bērni ir dzīves jēga.
Nav jau tā ka mēs gribētu sīko,
bet mēs pārgulējām.
– Tā ir nozīmīga dzīves pieredze, – Jā, tā ir nozīmīga pieredze.
Domāju, ka manam vīram nāktu par labu, ja mums būtu bērns.
Mēs viņu sauktu par Džordžu. Vai ne, Džordž?
Mums bija suns, bet viņš nomira.
Beigu beigās es izvēlējos viņus, jo dāma jauki smaržoja,
un vīrietis teica:
Nu, es varu izstāstīt kā mēs iepazināmies.
Tas bija vienkārši lemts. Vai esi dzirdējis kaut ko par tauriņa efektu?
Reiz sensenos laikos dzīvoja māmiņa un tētis.
Viņus sauc par „Māmiņu” un „Tēti”.
Viņi atrada mazu jauku bērniņu
un nosauca viņu par „Mazo jauko bērniņu”.
Bērniņš piedzima tur.
Viņš piedzima tieši tajā, nevis kādā citā dienā.
Viņa māmiņa un tētis dzīvoja septītajā numurā.
Viss, ko tu redzi pastāv.
Mēs to redzam.
Es redzu māmiņas acis, bet nevaru redzēt savējās.
Mazulis var redzēt savas rokas, bet ne savu ķermeni.
Tad vai viņš vispār eksistē?
Vai es tiešām eksistēju?
Bū.
Ēnī, mēnē, mīnī, mo
Notver bērniņu aiz īkšķa
Ja viņš spiedz, tad laid viņu vaļā
Ēnī, mēnē, mīnī, mo
Man māte teica izvēlēties labāko
Un tas tu esi
Māmiņai ir ķemme priekš matiem un lūpu krāsa priekš lūpām.
Viņa jauki smaržo.
Tētim uz rokas ir pulkstenis.
Pulkstenis skan „tik-tak”.
Ja mazulis nokrīt, māmiņa sasit plaukstas.
Viņa saka „Malacis!”.
Malacis.
Kāpēc es esmu es, nevis kāds cits?
...augsta spiediena apgabala ietekmē...
brīvdienās gaidāms skaidrs laiks.
Atā! Nesiet ārā savus grilus.
Sveiki.
Kādēļ mēs atceramies pagātni, bet ne nākotni?
Kad es jautāju māmiņai, viņai atbild :
– Beidz jautāt „kāpēc” – Beidz jautāt „kāpēc”
– Tas ir sarežģīti! – Tas ir sarežģīti!
Jā.
Viss kārtībā. Es... es esmu žurnālists.
Slimnīca man neatļautu interviju, bet es tikai gribēju Jums uzdot pāris jautājumus.
Medmāsa ir mana draudzene. Viņa man palīdzēja tikt iekšā.
Cik ir pulkstenis?
14:12.
Kur tu to dabūji?
Aizņēmos no Universitātes muzeja.
Tas joprojām strādā.
Man nav tev ko teikt.
– Es... – Es esmu Misters Neviens.
Vīrs, kurš neeksistē.
Vai Jūs atceraties kāda bija pasaule, pirms tika izgudrota telerimizācija?
– Kas? – Telerimizācija.
Mūžīga šūnu atjaunošana.
Kā bija tad, kad cilvēki bija mirstīgi?
Bija mašīnas, kas piesārņoja gaisu.
Mēs smēķējām cigaretes un ēdām gaļu.
Mēs darījām visu, ko vien šajā izgāztuve var darīt, un tas bija lieliski.
Lielāko daļu gan nekas nenotika...
gluži kā franču filmās.
Un seksualitāte? Kā bija pirms sekss kļuva nevajadzīgs?
Mēs drāzāmies!
Visi vienmēr drāzās.
Mēs iemīlējāmies.
Cik ir pulkstenis?
Kāda bija pasaule pirms Lielā sprādziena?
Nu, saproti...
Nav tāda „Pirms Lielā sprādziena”,
jo tad nepastāvēja laiks.
Laiks radās paša visuma izplešanās rezultātā.
Bet kas notiks, kad visums pārtrauks izplesties?
Kad kustībā notiks otrā virzienā?
Kā ritēs laiks tad?
Ja var ticēt stīgu teorijai,
Visums sastāv no 9 telpiskām dimensijām
un vienas laicīgās dimensijas.
Varam iedomāties, ka sākumā
visas šīs dimensijas nebija izšķirtas.
Lielā sprādziena laikā 3 telpiskās dimensijas,
kuras mēs pazīstam kā augstumu, platumu un dziļumu
un viena laicīgā dimensija, kuru mēs pazīstam kā laiku, tika atdalītas.
Pārējās sešas tika savērptas kopā pavisam mazas.
Tātad, ja mēs dzīvojam savērptu dimensiju visumā, –
kā atšķirt
ilūziju no realitātes?
Laiks, ko mēs pazīstam, ir dimensija, ko mēs piedzīvojam
tikai vienā virzienā,
bet ja nu arī kāda no pārējām dimensijām nav telpiska,
bet gan laicīga?
Ja tu sajauc kartupeļu biezeni ar mērci,
tu tos vairs nevari atdalīt. Tas paliek uz visiem laikiem.
No tēta cigaretes iznāk dūmi,
bet tie nekad neiet tur atpakaļ.
Mēs nevaram atgriezties pagātnē.
Tādēļ izvēle ir tik grūta.
Tev ir jāpieņem pareizais lēmums.
Kamēr vien tu neizvēlies, viss ir iespējams.
– Sveiks, Nemo. – Sveika, Anna.
– Sveiks, Nemo. – Sveika, Elisa.
– Sveiks, Nemo. – Sveika, Džīna.
...tik ļoti, ka Anna un Nemo ir nolēmuši saistīties kopā ar svētajām laulības saitēm...
...liecinieku un Dieva priekšā....
...tik ļoti, ka Elisa un Nemo ir nolēmuši saistīties kopā ar svētajām laulības saitēm...
...Džīna un Nemo ir sasaistīti...
...es pasludinu jūs par vīru un sievu, līdz...
...tos, kurus Dievs ir paredzējis saistīt, neviens nespēs šķirt...
Tētis teica, ka iespējams prec'īzi paredzēt, kur debesīs būs Mars
pat pēc 100 gadiem.
Bet jocīgi ir tas,
ka tēvs nezin, kas ar viņu notiks
pēc divām minūtēm.
Mammu!
Tas nav iespējams, neviens nezin nākotni.
Es zinu, es to atceros.
Tu atceries pagātni, ne nākotni.
Tici man, es atceros.
Dažreiz liekas, ka pašreiz notiekošais jai ir agrāk noticis.
Nu, tas ir deja vu.
Palaikam tā notiekas ar katru.
Ne. Tas ir paeicoties Aizmirstības eņģeļiem!
Viņi nepielika man pirkstu pie lūpām!
Peldi šurp!
Dabūji? Saķer!
Viens, divi...
Vai atļaut Neviena kungam nomirt dabīgā nāvē?
Vai viņa dzīvi mākslīgi pagarināt? Balsojiet!
Nospiežat „X” mākslīgai pagarināšanai,
nospiežat „0” lai daba ņem savu tiesu.
Būsi atpakaļ pēc reklāmas pauzes!
Izvēlieties brīvdienas pavadīt uz Marsa.
Pasūtiet pirms apvienošanas un ietaupiet 16,000 vienības.
Ejam, Anna.
Tad māmiņa ar tēti visu dienu bučojās.
Nu, Nemo, vai tu esi izlēmis?
Tu gribi braukt man līdzi vai palikt ar tēvu?
Nemo!
Atvainojiet... Es nesaprotu...
Vai Jūs palikāt ar tēvu vai aizbraucāt līdzi mātei?
– Tēt, vai tā ir mana vaina? – Protams nē.
Tā ir mana vaina.
Varu jums piedāvāt lielisku darījumu ar šīm kurpju auklām.
Izcilu darījumu.
Atceries!
Nemo...
Nemo.
Laiks celties, mīļumiņ.
Smilšuvīriņ,
atnes man sapņus
brīnišķīgāko, kādu vien esmu redzējusi.
piešķir viņam rožlapiņu lūpas
un pasti, cik vientuļa esmu.
Ei, vai dzirdi? Tu kavē skolu.
Nemo, tā esmu es.
Varu saderēt, ka neesi izpildījis mājasdarbu...
Nekavējies un izdari to.
Es ielūdzu kādu uz vakariņām.
Es ceru, ka tu pratīsi turēt mēli aiz zobiem.
– Kā ceļojums? – Labi.
– Vai atradi kādu piemērotu dzīvokli? – Jā, daži bija tiešām jauki.
Nemo, neblenz tā uz cilvēkiem.
Nekas, tā nav problēma.
Viņam ir talants likt cilvēkiem justies neērti.
Tas nekas.
Tas notiks sestdien...
Tu būsi pie stūres...
Tu svilposi...
Tu neredzēsi pārbrauktuvi...
un pēkšņi no kreisās puses tu ieraudzīsi vilcienu...
un notiks sadursme
Tas nemaz nav smieklīgi.
Nemo ir pārliecināts, ka viņš spēj paredzēt nākotni.
Es varu. Es paredzēju tēva nelaimes gadījumu.
Ja, ja. es aizvien vēl domāju, vai tu nebiji tas, kurš atlaida rokas bremzi.
Neviens nevar paredzēt nākotni. Neviens nezin, kas notiks.
Es zinu.
Nu ja tu varētu, tad tu būtu paredzējis arī šo.
Es zināju, ka tu tā teiksi.
Esi apmierināts?
Kāpēc tev vienmēr ir jāizbojā viss, kas man...
Vai tev nešķiet, ka arī man ir tiesības dzīvot?
Varēji palikt ar tēvu, ja gribēji.
Uzmanību, visi!
Gribētu jūs iepazīstināt ar klases jauno skolnieci.
Viņu sauc Anna.
Lūdzu, Anna, sēdies.
Labi, uzšķirsim 215. lapaspusi.
Šī ir pēdējā lasīšanas nodarbība.
Mēs runāsim par klimata un veģetācijas zonām
un laikapstākļiem katrā no tām.
Ir piecas lietas, kas padara laikapstākļus tādus, kādus mēs tos zinām.
Atmosfēras spiediens...
Nāksi peldēties?
– Nu beidz, ir taču tik silts. – Nē ,es
Nāc peldēties. Tie ir mani draugi.
Viņi ir idioti.
Es nepeldos ar idiotiem.
Stulbenis.
Kāda velna pēc es teicu ko tādu : „Es nepeldos ar idiotiem”?
Anna.
Nemo.
Jā.
Kā tev iet?
Labi.
Kā tev?
Arī labi.
Tie ir tavi bērni?
Jā.
Nu... Tad jau uz tikšanos...
Nu ja ...
Uz tikšanos.
Kāda velna pēc es teicu ko tādu : „Es nepeldos ar idiotiem”?
Nāksi peldēties?
– Nu beidz, ir taču tik silts. – Nē ,es ...
Es nemāku peldēt.
Kā lūdzu?
Es nemāku peldēt.
Tā nu tas ir.
Lūdzu nesaki nevienam.
Anna, nāksi peldēties?
Nē, man ir mēnešreizes. Es palikšu tepat.
Nemo sastādīs man kompāniju.
Labi.
Mīļais? Es... Es gribu tevi ar kādu iepazīstināt.
– Tu jau es ticies ar Hariju. – Sveiks.
Šī ir viņa meita – Anna. Anna, tas ir Nemo.
Kādēļ nepasveicinieties?
Kā gāja darbā?
Nespēju noticēt.
Dažkārt es nespēju saprast, cik viņiem gadu.
Vai viņi ir jau pārgulējuši?
Nezinu.
Cerams, ka viņi lieto prezervatīvus.
Es negribu sev mazu brālīti.
Es labāk nomirtu.
Tava mamma lieto kontracepcijas tabletes?
Nav ne jausmas.
Tev vajadzētu pielikt pie rīta kafijas.
Liekas, ka hormoni pārņēmuši viņas prātu.
Dažkārt es redzu nākotni.
Nedomāju, ka zināt visu, kas notiks ir forši.
Tu joprojām esi šeit.
Vai es biju aizmidzis?
Dažreiz es nemaz neguļu.
Tad es domāju...
Es domāju par to, kā tas bija...
Tas ir viss, kas man atlicis.
Ko tu redzi, paskatoties uz mani?
Vecu īgņu, kas neatbild uz taviem jautājumiem?
Kurš visu putro?
Kurš ir aizņemts ēdot?
Tas neesmu es...
es...
es valkāju šortus...
Man ir deviņi gadi.
Es spēju skriet ātrāk par vilcienu.
Es vairs nejūtu sāpes mugurā.
Man ir 15.
Un es esmu iemīlējies.
Esmu iemīlējies.
Nemo?
Varbūt viņš guļ kabinetā?
Nē, es jau tur biju. Viņa tur nav.
– Anna, neesi redzējusi savu brāli? – Viņš nav mans brālis.
Ak te tu esi. Labi gulēji?
– Kas tur ir? – Tas esmu es.
Tas esmu es, tēt...
Nemo.
Tavs dēls.
Protams, dēls.
– Kur tu biji? – Veikalā.
Es vienmēr pēc skolas strādāju veikalā.
Zini, puisim tavā vecumā, vajadzētu vairāk iet ārā.
Vari atstāt mani vienu. Es spēšu tikt galā.
Tā nav problēma, tēt.
Man patīk būt mājās.
Tava māte atsūtījusi tev kartiņu.
– Tu to neesi izlasījis. – Zinu, izlasīšu vēlāk.
Vai tu nedomā viņu apciemot kādu dienu?
Es viņu neesmu redzēji septiņus gadus,
ja viņa gribētu mani satikt, viņa to būtu izdarījusi.
Man ir viss, kas vajadzīgs, tēt.
Viss ir labi.
Pēc trīs mēnešu
un sešu dienu brauciena...
kuģis bija taisnā ceļā...
uz Vēža miglāju...
vienā līnijā ar Urānu...
un tā pieciem pavadoņiem.
Tas beidzot tuvojās Marsa kolonijām.
Uz klāja...
dators rūpējās par guļošajiem pasažieriem.
Elisa.
Es neesmu traka.
Beidz, nav taču tik traki.
Es nedomāju neko ļaunu.
Varam doties, Nemo?
– Kā lūdzu? – Vai varam doties? Viņš ir tāds kretīns...
Tu noslīksi.
– Kā tu zināji manu vārdu? – Mēs mācāmies vienā skolā.
Tu nekad mani nepamani. Tu nevienu nepamani.
Vai tev ir meitene?
Ko? Tu esi gejs? Kāpēc tev nav meitenes?
Es nezinu...
Es, ..., es negribu.
Pastāsti par sevi.
Tu piečurā savas bikses, visi zina, ka esi dīvainis.
Tu vienmēr esi viens...
Runā.
Nu, saki taču kaut ko! Beidz taču.
Gravitācija uz Marsa ir 0,38.
Tas ir trīs reizes mazāk kā uz Zemes.
Virsma ir pārklāta ar dzelzs oksīda putekļiem.
Tu esi neiedomājams.
– Pacel roku un saki : „Es zvēru!”. – Kādēļ?
Apsoli, ja es nomiršu, tu izkaisīsi manus pelnus uz Marsa.
Ir aprēķināts, ka brauciens uz Marsu ilgst 6 līdz 8 mēnešus.
Saki : „Es zvēru!”.
Es zvēru.
Kad bijām mazi, mēs dzīvojām kaimiņos.
Esmu Elisa.
Atceries?
Elisa.
Man ir sajūta, ka esmo tevi un notikošo redzējis.
Ak, to sauc par „de javu” –
signāls no acīm nāk kā no atmiņām.
Nē, ne tas.
Cita dzīve vai?
Lai nu kā ...
Es atceros tevi.
Mums nevajadzētu.
Tu mani nepazīsti. Es neesmu labs cilvēks.
Kādēļ tu tā saki?
– Elisa, pagaidi! – Es tev piezvanīšu.
Tu nezini manu numuru.
Kas notiek, kad mēs iemīlamies?
Noteiktu stimulu rezultātā
hipotalāms izdala endorfīnu lielos apjomos,
bet kāpēc tieši šī konkrētā sieviete vai šis konkrētais vīrietis?
Vai notiek ar ožo neuztveramu feromonu izdalīšanās,
kas ir kā atbilde mums dāvātajam ģenētiskajam signālam?
Vai pie vainas ir kādu, mums pazīstamu detaļu atpazīšana?
Mātes acis ...
Smarža, kas vedina uz patīkamām atmiņām.
Vai mīlestība... ir daļa no plāna?
No nebeidzamā kara starp divām reproduktīvajām sistēmām?
Baktērijas un vīrusi ir bezdzimuma organismi.
Ar katru šūnas dalīšanos, katru vairošanos
tās mutējas un attīstās daudz ātrāk, nekā mēs paši.
Pret to mēs atbildam ar visnežēlīgāko ieroci:
seksu.
Divi indivīdi savienojot savus gēnus
veido jaunas kombinācijas un rada jaunu indivīdu. Pēcnācējs spēj labāk pretoties vīrusiem,
jo atšķirīgāki ir viņa vecāki.
Tātad, vai mēs esam tikai nezinoši līdzdalībnieki karā starp divām reproduktīvajām sistēmām?
Labi, tas šodienai arī viss.
Kā tas bija?
Tu gribi zināt patiesību?
Nu labi. Tas bija labi. Tas tik tiešām bija labi.
– Sveiks, mīļais. – Es nedaudz kavēšos.
Tas nekas, nebēdā.
– Es tevi mīlu. – Es tevi vairāk.
- Es vairāk. – Es vairāk.
– Nu labi. – Krāpnieks.
Labi, tiksimies vēlāk.
Man vienmēr ir patikušas zivis.
Nekad nebiju domājis, ka kādu dienu arī es viņām patikšu.
Jūs esat pavisam mierīgs.
Jūsu plakstiņi kļūst smagi.
Atcerieties.
Atcerieties ...
Nemo ...
Velns.
Anna ...
Mēs dodamies iepirkties. Būsim atpakaļ pēc stundas.
Anna, piesedzies! Savādāk apdedzināsies.
Es gribu tevi!
Es arī tevi gribu!
Mūžīgi.
Lai arī kas notiktu.
Dzīvei bez tevis nav jēgas.
Tu esi līdzīgs manam dēlam.
Es esmu tavs dēls, tēt.
Man dēls ir garāks par tevi.
Elisa
Kāds tikko ienāca.
Ja vien es spētu pakustināt savus pirkstus.
Vai acis.
Kā tu domā – viņš mūs dzird?
Vai esi manījusi kādu kustību?
Nezinu, bet
man ir sajūta, ka viņš var.
Kas tur ir?
Ko es šeit daru?
Ja tu dzirdi mani, pakustini pirkstus.
Man ir jātiek prom no šejienes.
Jāatgriežas pirms šī nelaimes gadījuma.
Es ticu vienai lietai.
Es ticu, ka mums ir jāsaka frāze „Es mīlu tevi” cilvēkiem, kurus mēs mīlam.
Es tevi mīlu.
Nemo... Mums nevajadzētu.
Es mīlu Stefāno.
Ko?
Tu redzēji viņu tajā ballītē.
Viņš mani nemīl.
Un...?
Es viņu tik un tā mīlu.
Es tur nevaru neko darīt.
Esmu viņā iemīlējusies.
Piedod.
Tēt, es precos!
Ak tā!
Un kura tad ir tā laimīgā?
No, it's not that.
Es apprecēšu pirmo meiteni ar kuru šovakar dejošu.
Paldies, Nemo.
Nemo.
Todien es pieņēmu daudzus muļķīgus lēmumus.
Pirmais – es nekad vairs nepaļaušos uz gadījumu.
Otrais – es apprecēšos ar meiteni uz motocikla.
Trešais – es būšu bagāts.
Ceturtais – mums būs māja.
Liela māja!
Dzeltenā krāsā ar dārzu.
Mums būs divi bērni – Pauls un Maikls.
Piektais – man būs kabriolets, sarkans kabriolets.
Un baseins. Es iemācīšos peldēt.
Sestais – es neapstāšos, līdz būšu to visu sasniedzis.
Tēt?
Paul, nepamodini savu tēvu.
Elisa?
Tā esmu es – Džīna.
Kas ir Elisa?
Es nepazīstu nevienu Elisu.
Ej paspēlēties, Paul.
Nemo, vai es tev ko nozīmēju?
Es tikai ...
Es vienkārši gribu tev uzdot vienu jautājumu.
Vai tu to darīji ar nolūku?
Es atradu šo uz gultas malas.
Pienāk dzīvē tāds brīdis, kad viss šķiet apnicis.
Ir izdarītas izvēles. Es varu tikai turpināt dzīvot.
Es pārzinu sevi visos sīkumos.
Es varu paredzēt, kā es rīkošos.
Viss ir tik paredzams.
Mana dzīve ir iemūrēta cementā kopā ar drošības spilveniem un jostām.
Esmu pārraudzījis pilnīgi visu.
Es darīju visu, lai sasniegtu šo punktu, un tagad kad esmu šeit,
man ir sasodīti garlaicīgi.
Pats smagākais ir apzināties, ka joprojām esi dzīvs.
Tas ir mans rokraksts.
Es neatceros.
Džīna?
Ko tu teici?
Man bija savāds sapnis.
Ir svarīgi, lai jūs saprastu,
ka dzīvē viss nenotiek,
kā ieplānots.
Mēs ar Hariju domājām ...
Dzīve ne vienmēr ir tāda, kādu mēs to gribētu.
Par ko tu runā?
Es nesaprotu.
Anna jau zina.
Mēs ar Hariju iesim katrs savu ceļu.
Ko?
Kāpēc?
– Tev nav tiesību tā darīt! – Lūdzu, tu jau savu lomu esi nospēlējis.
Es nezinu, kas ir starp jums diviem
un es nemaz to negribu zināt. Tas ir slimi!
– Dieva dēļ, jūs esat brālis un māsa. – Mēs neesam brālis un māsa.
Tu zināji!
Un man neko neteici.
Kur tu dosies?
Uz Ņujorku.
Pēc desmit dienām.
Tēvs tur atrada darbu.
Gaidi mani pie bākas ...
katru svētdienu, labi?
Līdz mēs atkal tiksimies.
Vienmēr, labi?
Tās nav beigas.
Tu esi pirmais un pēdējais cilvēks, ko es jebkad esmu mīlējusi.
Desmit dienas.
Tās ir
14 400 minūtes.
Es vēlos, lai viss tagad apstātos.
Lai mēs paliktu šeit mūžīgi.
Saka, jo tu lēnāk elpo,
jo lēnāk iet arī laiks.
Tā saka hinduisti.
Man ir jāatceras katras tava ķermeņa daļas smarža.
Mēs satiksimies pie bākas.
Anna, laiks doties.
Es mīlu tevi!
Anna!
Anna...
Vai tu mani dzirdi?
Tev jādomā par nākotni.
Pārvākšanās nāks tikai par labu.
Sāksies jauna dzīve.
Vai mums būs baseins?
Tev nepatīk ūdens. Tu nemaz nemāki peldēt!
– Ja nekad nezini, ko īsti gribi. – Zini, ko es nevēlos?
Ko tad tu nevēlies?
Es nevēlos līdzināties tev.
Tu neko nezini par mani.
Man vienmēr ir patikuši baseini.
Kad es paaugšos, man būs baseins.
Anna.
Man ir sajūta, ka redzu tevi ik uz katras ielas stūra.
Reizēm es sev saku,
ka varbūt tu dzīvo tajā pašā pilsētā, kurā es,
bet es tikai nezinu kur.
Varbūt tu esi šeit, līdzās.
Nemo, vai tu dzirdi manu balsi?
Anna!
Pēc 90 dienām kuģa datori
joprojām uztur pasažieru vielmaiņu
ziemas guļā atrodošas vardes līmenī.
Viņu vienmēr ir piesaistījis fakts, ka
dažas varžu sugas spēj pārziemot pilnīgi sasalušas
un kad pienāk pavasaris, komats,
tās atkūst un turpina dzīvot, punkts.
Kuģa dators rādija:
„Gulēšanas laika beigas”.
Esiet sveicināti uz Marsa.
Mēs ceram, ka jūs piedzīvojāt patīkamu sapni un atsvaidzinošu atmošanos.
Lūdzu novietojiet savus guļamtērpus miega kabīnē
un dodieties uz ierašanās telpām.
Jūs tiksiet nozīmēts uz atpūtas un atlabšanas telpām,
lai sagatavotos pirmajai ekskursijai pa sarkano planētu.
Drošvien vissliktākā lieta esot uz Marsa
ir apziņa, ka tur nekas nenotiks.
Laiks liksies tukšs un nevērtīgs.
Neizskatās, ka tur būs daudz ko darīt.
Es ceru, ka esmu sev paņēmis gana līdz..
Diena.
Ir diena.
Ir uzlēkusi saule.
Labajā pusē ir siltāks, nekā kreisajā.
Viņa ir savādāka, nekā no rīta.
Citas smaržas.
Viņas rokas ir maigas.
Elisa.
Vai tā ir Elisa?
Mums ne... Mums nevajadzētu.
– Es mīlu Stefāno. – Kuš.
Nesaki neko.
Tu esi tā, kuru es mīlu.
Vari paļauties uz mani par to Marsu.
Es apsolu.
Nevēlies iziet pastaigā?
Es negribu neko.
Neko.
– Es esmu tik briesmīga. – Nē, tu neesi.
– Tu neesi briesmīga. – Es vairs nevaru izturēt šo dzīvi.
Domā par to, cik tev ir lieliski bērni.
Nemēģini man likt justies labāk. Es jūtos pie visa vainīga.
Kas ir ar mani?
Kā ir mammai?
Viņa ir mazliet nogurusi, viņa guļ.
– Viņa vienmēr ir nogurusi. – Jā, viņa ir vienmēr nogurusi.
Vai viņa ir nomākta?
Dažreiz viņa jūtas labi, citreiz – nē.
Es nezinu kā tu,
bet nākošreiz, kad mammai atkal būs šī pasliktināšanās, es došos prom.
I došos dzīvot kur citur.
Nu... Kurš var pastāstīt kādu joks?
Kāds varētu?
Es varu.
Kas ir mazs, zaļš un braukā augšā, lejā.
Zirnis liftā.
Tas nav smieklīgi. Vecu cilvēku joks.
Vai tev viss būs kārtībā?
Protams. Tas, ka mammai ir slikti nenozīmē, ka arī man ir slikti.
Es nevaru to vairs izturēt.
– Tas troksnis. – Es pateikšu, lai viņi ir klusāki.
Bet šodien ir Džoisas dzimšanas diena.
Kāda gan māte es esmu?
Man ir jāceļas.
– Vai tu labi pavadi laiku? – Jā.
Gribi, es tev ko atklāšu?
Tu nevari ballēties, tā, ka tev nav jautri.
Tā vienkārši nenotiek.
– Es zinu ... – Zini vēl ko, Tesa?
Tu esi ļoti skaista.
Skaista, skaista, skaista, ...,
bet tavi draugi nedejo, kā nākas,
un tavai mātei tas ir jālabo!
Dejosim!
Ei, tu, tur!
Ou, ou! Tas man liek justies kā ...
kā sunim!
Sagatavojamies. Viens...divi...trīs!
Šī bija lieliska diena.
Sen nebija bijusi tik laba diena.
Oki-Doki.
– Gatavi? – Atā, tēt.
Atā. Atā.
– Lai veicās. – Atā, tēt.
Čau, čau!
Es aizeju!
Es aizeju! Es aizeju!
Vis būs labi.
Vis būs labi. Saņemies.
Vai yu mani mīli?
Es bez tevis nevarētu dzīvot.
Dzīvei bez tevis nav jēgas.
Nesteidzies ...
Man pie tā jāpierod.
Es tik bieži ar tevi runāju, kad tevis nebija. Ir tik dīvaini
runāt tagad pa īstam.
Man ir vajadzīgs laiks, Nemo.
Kad mēs izšķīrāmies 15 gadu vecumā,
es teicu, ka es nekad nevienu vairs nemīlēšu.
Nekad!
Mēs tā arī nekad nesazinājāmies.
Es tevi vairs neredzēju.
Man nebija nekā.
Es nolēmu...izlikties, ka dzīvoju.
Un tieši šo mirkli es gaidīju,
visus šos gadus ...
Atteikties no visām dzīvēm tik dēļ vienas –
dzīves ar tevi.
Bet es vairs nezinu kā tas ir.
Mīlēt,...es domāju.
Es baidos atkal tevi pazaudēt.
Es baidos atkal dzīvot bez tevis.
Es ...
Mani tas tik ļoti biedē.
Mums ir vajadzīgs laiks.
Un kad es tevi atkal redzēšu?
Zvani man uz šo numuru.
pēc divām dienām.
Mēs satiksimies pie bākas.
Zināt, kādēļ es zaudēju Annu?
Tādēļ, ka pirms diviem mēnešiem
kāds brazīļu bezdarbnieks nolēma uzvārīt olas.
Karstums istabā radīja savu mikroklimatu,
niecīgu temperatūras starpība
un tā rezultātā pēc diviem mēnešiem otrā pasaules malā nolija stiprs lietus.
Tas brazīlietis tā vietā, lai ietu uz darbu, izdomāja vārīt olas.
Viņš bija zaudējis darbu zemās kvalitātes preču rūpnīcā,
jo es pirms sešiem mēnešiem
salīdzināju džinsu cenas
un nopirku lētākos.
Ķīniešu paruna vēsta:
„Vismazākā sniegpārsla spēj saliekt bambusa lapu”.
Džinsu ražošana tika pārcelta uz citu valsti.
Es nezināju, kur meklēt Annu.
Es gaidīju viņu ...
ik dienu.
Anna.
Nemo.
Tās atgriežas.
Bailes ir atpakaļ.
Man riebjas zāles!
Man riebjas ārsti. Tas ir bezjēdzīgi.
Man kaut kas jādara. Es to vairs nevaru izturēt.
Esmu nobijusies.
Es nezinu ko darīt ...
Man bieži rādas šis sapnis.
Ir aizvēsturisks laiks.
Es nedzirdu tevi kliedzam ...
Es vajāju lāci.
Un tev vairs nemāc bailes.
Bet kad es pamostos...
kad es pamostos,
lāča vairs nav,
bet tevi māc bailes.
Es neesmu lāču mednieks.
Esmu kopējamo aparātu rūpnīcas vadītājs,
kurš tikko pametis savu darbu.
Baidos kustēties.
Es nedzīvoju.
Viss, ko es daru ir katastrofa.
Kā gribētos aizdzīt to lāci...
un sajust, ka tu vairs nebaidies.
Cik lielā mērā mūsu bailes ir iedzimtas?
Kad mēs inkubatorā izperējam zoss olas
un pēc tam virs mazajiem putnēniem pārvietojam pieaugušu zosu siluetus,
putnēni izstiepj savus kaklus un sāk čiepstēt pilnā balsī.
Taču, kad mēs izmainām silueta lidojuma virzienu
tas izskatās pēc piekūna.
Mazuļu atbildes reakcija ir nekavējoša.
Tie pieplaks pie zemes un baidīsies, lai gan nekad savā mūžā nemaz nav redzējuši piekūnu.
Bez īpašas apmācības
šīs iedzimtās bailes ļauj viņiem izdzīvot.
Bet cilvēki ...
ar kādām senām dzīvības briesmām ...
ir saistāmas manas iedzimtās bailes?
Nemo, apgriezies....
Sveiks.
Sveiks!
Atvainojiet!
Atceries ...
Atceries!
Mīļā, tas esmu es.
Tad Elisa nomira vai nē?
Es nesaprotu.
Tev nevar būt bērni un tajā pašā laikā nebūt viņi.
Sveiks, tēt.
Sveiks.
Tūlīt nākšu.
– Tu tiešām negribi neko ēst? – Es negribu neko.
Neko.
Ko tu dari šodien?
Biju domājis izmantot iespēju un nomazgāt mašīnu.
Kas tev ir ar to mašīnu?
Kā tu to domā?
Kādēļ tu tā rūpējies par to mašīnu, kamēr atstāj mani vienu šeit?
Kāda vaina tai mašīnai?
Nekāda vaina.
Kas noticis?
Kādēļ tu uz mani tā skaties?
Nemo.
Kā lai es saldinu dzīvi?
Kādēļ tu man neatbildi?
Nemo.
Tu mani nepazīsti, Nemo. Tu pat nekad tā īsti neesi skatījies uz mani.
Tu vienmēr esi bijis kur citur.
Vai saproti kā esi mani sāpinājis?
Man zvanija advokāts. Viņš teica, ka tu tikko esi
novēlējis visus savus īpašumus man.
Kāpēc, Nemo?
Ko tu taisies darīt?
Vai gribat nomakšķerēt veiksmi?
Tad jums vajag tauriņa makšķeri.
Stiprumam un izturībai ....
Pērciet šodien. Dabūnāma uzreiz.
Džīna.
Es iešu nopirkt makšķeri.
Džonsa kungs.
– Jā. – Mēs jau parūpējāmies par Jūsu bagāžu.
Lūdzu, sekojiet man.
Aizvedīšu līdz hotelim, kur Jūs varēsiet atpūsties.
Tikšanās ir 15:00.
Daniels.
Daniels Džons.
Vai jūsu vārds ir Daniels Džons?
Protams nē!
Daniels Džons...
Hallo?
Daniel?
Jā.
Vai tu esi traks?
Es teicu nebraukt. Viņi ir pārskaitušies!
Viņi zina, ka tas esi tu. Nepaliec tur!
Dīvaini.
Viņa kurpēm ir cits izmērs.
Varbūt viņš ir sarāvies.
Cilvēki uz vecumu saraujas.
Neviens nesaraujas. Tās ir muļķības!
Vienkārši paņēmi nepareizās, tas arī viss.
Astronauti saraujas par 2 collām, kad atgriezīšas uz Zemes.
– Dēļ gravitācijas vai kaut kā tamlīdzīga. - Domā, ka šis puisis ir astronauts?
Zeme vairs tā nesvārstās kā agrāk.
Tās ir citas smaržas.
Cik veca viņa var būt?
25?
Ir arī citi cilvēki.
Sāksim no sākuma!
Domā par to kā klaviatūru.
Kreisā roka: A, S, D, F.
Labā roka: H, J, K, L.
– Kas noticis? – Man bija sapnis par Stefāno.
Viņam ir nospļauties par mani.
Stefano?
Es viņu mīlu.
Neredzu nevienu citu izskaidrojumu savam stāvoklim.
Tā ir vienīgā iespēja.
Es viņu mīlu.
Es zinu, ka esmu jukusi.
Katru rītu, kad atveru acis un ieraugu tavu seju,
es sāku raudāt.
Es saprotu, ka dzīve ar tevi nav tas, ko es vēlos.
Kā tu vari būt tik mierīgs?
Kā tu vari to paciest?
Tu neesi cilvēks.
Es nezinu, ko lai daru.
Tā taču nav mana vaina?
Tu taču mani nepametīsi?
Es nevaru dzīvot bez tevis.
Es sāpinu visus.
Es sāpinu tevi,
bērnus.
– Es nevaru vairs tā turpināt. – Kopā mēs to izturēsim.
Ja tu paliksi, to noslīksi kopā ar mani.
Mēs iemācīsimies peldēt.
Es tevi mīlu.
Es mīlu tevi.
Viņa mani pameta.
Mēdz sacīt ...
ka viss vienmēr beigu beigās nokārtojas,
pat sliktais.
Sveiki!
Pavisam nedaudz augšpusē, lūdzu.
– Cik daudz man jāmaksā? – 20 dolārus, lūdzu.
– Lūdzu. – Paldies.
– 20 dollārus, lūdzu, kungs. – Lūdzu.
Pateicos. Uzredzēšanos, kungs.
Lai Jums jauka pēcpusdiena
Kādēļ cigaretes dūmi nekad nedodas atpakaļ cigaretē?
Kādēļ molekulas attālinās viena no otras?
Kādēļ izlieta tinte nekad nesaplūst kopā?
Tādēļ, ka visumā nekārtība tiecas palielināties.
Tas ir entropijas princips ...
Visuma tieksme
attīstīties uz arvien nesakārtotāku stāvokli.
Entropijas princips
ir saistīts ar laika bultu,
kas ir visuma izplešanās rezultāts.
Bet kas notiek, kad gravitācijas spēki
līdzsvaro izplešanās spēkus?
Vai, ja kvantu tukšuma enerģija izrādās par vāju?
Tajā brīdī visums var sākt sarauties.
Tā sauktais Lielais kolapss.
Kas tad notiks ar laiku?
Tas ies atpakaļgaitā?
Neviens nezin atbildi.
Kur ir Pīters?
Viņš aizgāja pirms stundas.Es viņu aizstāju. Izvēlējos 3. un 4. dubli.
Es labāk gribētu, lai to dara Pīters. Es nesaku, ka neesi gana prasmīga.
Bet...
Aizmirsti. Dzīvajā ir tikai viens dublis.
Ja tas ir slikts, tev ar to vienkārši jātiek galā.
Jūs viņu pazīstat?
Mēs strādājām kopā.
Ja man bija jāmirst, tev bija jādzīvo,
– Man ļoti žēl. – Paldies.
Mana visdziļākā līdzjūtība.
Pīters bija mans darba kolēģis.
Nu jā, protams.
Es redzēju tavu uzstāšanos. Paldies, ka atnāci.
Esat laipni aicināti izmantot iespēju,
lai apskatītu planētas virsmu vel pēdējo reizi
no mūsu skata laukuma.
Pēc mirkļa Jūs tiksiet transportēts uz Marsa transporta staciju.
Kam domāti tie velosipēdi?
Tie ir paredzēti eksportam. Darbaspēks šeit ir krietni lētāks.
Ķīna ir kļuvusi par dārgu.
Lūdzu dodieties uz sagatavošanās telpām,
no kurienes jūs tiksiet nosūtīti uz savām gulēšanas kamerām.
Jūs arī saņemsiet savu ...
Sveika.
Esmu Nemo ...
Anna ...
Patīkami iepazīties.
Kas tevi atvedis uz Marsu?
Es mēru attālumu starp Zemi un Marsu, kad tie ir vistālāk viens no otra.
Es pētu laiku. Saproti ...
Lietas, kas to atdala, lai viss nenotiku vienlaicīgi.
Un?
Lielais kolapss notiks 2092. gadā.
Cilvēki, kas nespēs tik ilgi izturēt, saņems bezmaksas braucienu.
Kā ir ar tevi?
Turu vecu solījumu.
Sveika.
Sveiks
Mēs tikāmies tava vīra bērēs.
Nu ja.
Man bija sajūta, kad es tevi ieraudzīju, ka esam jau agrāk tikušies.
To sauc par „de javu”.
Tas nav tas.
Tas bija kā ...
tas viss bija paīstam.
Es atvainojos. Laikam domā esmu galīgi jucis.
Es nemēģinu ar tevi flirtēt.
Pats esmu atraitnis.
Es ... Es atvainojos, man jāiet.
Varbūt kādu citu reizi.
Nemo?
Es dzirdēju, ka esi miris. Ka esi noslīcis.
Noslīcis?
Trauksme! Trauksme! Tuvojas meteorīti.
Saglabājiet mieru.
Trauksme! Trauksme!
Es gribu pamosties.
Es gribu pamosties!
SPĒLES BEIGAS.
Vai ar Jums viss kārtībā?
Kad es teikšu trīs, jūs pamodīsieties.
Viens ...
Divi ...
Trīs.
MOSTIES .....
– Māt. – Vai es Jūs pazīstu?
– Tas esmu es! – Ko Jūs gribat?
– Henrij! – Tas esmu es – tavs dēls – Nemo.
Mans dēls ir šeit.
Es Jūs nepazīstu. Jūs esat jucis. Dodieties prom vai arī es izsaukšu policiju.
Māt.
Ko jūs redzat?
Viņš prasīja man, ko es redzu.
Es teicu, ka tas ir tintes pleķis.
Viņš teica:
Tev jāsaka kas vairāk.
Es teicu, ka tas ir tintes pleķis uz papīra lapas.
Nē.
Tev jāsaka tas, kas tev iešaujas prātā.
Tas man lika domāt par tintnīcu.
Tad viņš teica: "Labi...
Tā būs labi".
.jeziA .omeN
Jums ir laiks balsošanai līdz rītdienai.
Balsojiet!
Un laimējiet brīvdienas uz Mēness.
Visai ģimenei.
Laimējiet ceļujumu uz Mēness!
Izmēģiniet pasakainās golfa brīvdienas.
Vai viņi jau paziņojuši balsošanas rezultātus?
Man žēl.
Manā vecumā
sveces maksā ārgāk kā kūka.
Es nebaidos nomirt.
Es baidos, ka neesmu bijis pietiekami dzīvs!
Tas būtu jāraksta uz katras klases tāfeles.
Dzīve ir rotaļu laukums.
Vai nekas.
.jeziA .omeN
Nemo. Aizej.
TAGAD
Nemo. Aizej. TAGAD
Nemo!
NEMO, LASI ZIŅAS.
Traģisks nelaimes gadījums uz lauku ceļa.
Nemo, pāršķir uz 5. lappusi.
Nemo, paskaties uz ielas galu.
NEMO, ZVANI UZ : 123 581 1321
– Hallo. Ar ko es runāju? – Hallo. Ar ko es runāju?
Ar ko es runāju?!
Man lika zvanīt uz šo numuru.
Esmu Nemo Neviens.
Vai tas ir kāds joks?
Nē...nē. Es...
– Operator? – Jā?
Man vajag uzzināt numura 123 581 1321 adresi.
Lūdzu uzgaidiet.
Strupceļš 12385.
Sveiks, Nemo!
Priecājos, ka atradi mani.
Viss notiekošais tev var šķist sarežģīts,
bet patiesībā viss ir pavisam vienkārši.
Uzmanīgi ar krēslu. Tas ir salūzis.
– Tev viss kārtībā? – Jā.
Man vajadzēja tevi brīdināt jau agrāk, bet...
es nevarēju dēļ atšifrējuma.
Atšifrējuma?
Mūsu sarunas teksta atšifrējuma.
– Tu mani dzirdi! – Pašlaik tu dzīvo...
pagātnē,
vismaz man.
Es esmu tu ...
par 70 gadiem vecāks.
Viss ko tu esi teicis – arī es to teicu, kad biju jauns!
Man bija tikai jāatšifrē mūsu saruna.
Te viss ir rakstīts.
– Es nespēju... – Noticēt?
Man ...
... laiks rit otrādi.
Es sāku stāsta beigas
un virzos uz sākumu.
Es nesaprotu.
Dzīvē šeit
tu neeksistē.
Es nezinu kādēļ tā ...
To zina tikai Radītājs.
Radītājs?
Bērns ...
Tas, kurš skrien pakaļ vilcienam.
Varbūt tavi vecāki nekad nesatikās.
Varbūt tavs tēvs nositās ar ragaviņām.
Varbūt biji viens no vairākuma,
kura ģenētiskais kods tā arī nekad nesasniedza galamērķi.
Varbūt, kad viņa nomira ...
Aizvēsturiskā sieviete ...
Viņa pārtrauca tavu dzimtas koku.
Tā kā šajā pasaulē ...
tevis nav.
Ja Annas aprēķini ir pareizi,
tev vajadzētu dzīvot līdz 2092. gada 12. februārim.
5:50.
Piedodiet, es nezinu cik ilgi tas vairs nerakstīja.
Man ir jāiesūta stāsts līdz rītdienas rītam.
Viss Jūsu sacītais ir pretrunīgs.
Nevar atrasties vairākās vietās vienlaicīgi.
Tu saki, ka ir jāizdara izvēles?
No visām šīm dzīvēm, kura no tām ...
Kura ir patiesā?
Tās visas ir patiesās.
Katrs ceļš ir pareizais ceļš.
„Jebkas varēja būt kas cits......
un tam būtu tieši tāda pati nozīme.”
Tenesijs Viljamss.
Tu tam esi par jaunu!
Tu nevari būt miris un atrasties šeit.
Tu nevar neeksistēt.
Vai pastāv dzīve pēc nāves?
Pēc nāves ...
Kā tu vari būt pārliecināts, ka vispār pats esi?
Tevis nav.
Un arī manis nav.
Mēs dzīvojam 9 gadus veca bērna iedomātā pasaulē.
Mūs izdomājis 9 gadus vecs bērns,
kurš ir nonācis sarežģītas izvēles priekšā.
Skrien! Skrien!
Nemo!
Skrien!
Skrien, Nemo!
Nemo!
Es mīlu tevi.
Anna!
Nemo!
Tu esi vienīgā, kuru es mīlu.
Šahā,
to sauc par Cugcvangu, piespiedu gājienu,
stāvoklis, kad vienīgais iespējamais gājiens
ir palikt uz vietas.
Nāc, paskaties.
Tā ir jūra.
Bērns to iznīcina.
Viņam to vairs nevajag.
Līdz šim viņš nespēja pieņem lēmumu,
jo viņš nezināja, kas notiks pieņemot to.
Tagad, kad viņš zina, kas notiks,
viņš nespēj pieņemt lēmumu.
Paldies, paldies!
Paldies.
PĒDĒJIE VĀRDI
Šī ir mana dzīves skaistākā diena.
Anna.